_______________________ "ДНЕВНИК ПЛАЋЕНОГ УБИЦЕ"
(инспирисано истинитим догађајем)
"Ми киамо Стефани Комак о венто ани."
"Е соно уна рагаца мадре, учидо пер професионе."
Моје име је Стефани Комак.
Имам 28 година и самохрана сам мајка. И убијам људе за новац.
Убила сам 14 људи када сам имала 19 година...
... и још 10 у 21. години...
... углавном ништарија.
Очигледно сам била добра у томе, када ме зову да наставим.
Запамти у 8 сати у кревет. Обећаваш?
Обећавам.
Зови ако ти шта треба.
- Волим те. - И ја волим тебе мама.
Виски и Колу.
- Је ли то за сто бр. 2? - Да. Враћам се за тренутак. - ОК.
Мат, два црвена и бело.
Здраво Клаудиа...
... или си Стефани, сада? - Помешали сте ме са неким.
Разочаран сам, знаш... Очекивао сам да ћу те наћи као 'Краљицу планина' до сада...
... а не да будеш у блату у усраниој рупи попут ове. - Такав је живот.
Прошло је 7 година. Зар не желиш да знаш као сам их провео?
Очигледно не. Али претпостављам да ниси очекивала да ме видиш овде! А?!
Штета, што тако брзо морам да идем, али имам један посао, да обавим.
Ово је мој број... 'Киамами'.
'Била си најбоља...'
'... а сада миришеш на кухињу!'
- Ко је то био? - Само упоран сероња.
Зое? Да. Хоћу да искључиш компјутер и да идеш на спавање.
Да, хоћу да то урадиш одмах.
Ох и не отварај врата. Не, не, све је у реду, часна реч.
Да. Само уради како ти кажем. Да, ускоро долазим кући, ОК? Уреду.
Отишла сам у Италију због Карла. Он је власник гараже где сам радила. Има породицу тамо.
Намеравала сам да останем пар недеља...
... али испало је да сам остала скоро 3 године.
Тада сам одлучила да све ставим на папир.
Прво шта сам написала... је 16. фебруар 1997.
"Отићи на забаву код Софије." Она је 'добра' са Карлом."
"Губио је време и много дувао. Бацила сам око на најлепшег човека."
"Пробудила сам се следећег јутра у његовом кревету, заљубљена."
Да сам само то могла окончати тада. Али Алесандров базен, журке и дрога...
Просто сам тонула све дубље и дубље, у нешто што нисам могла контролисати.
Ускоро сам била тотално зависна од Алесандра.
Била сам у сатању да урадим све за њега, и радила сам.
Млада проститутка из Лондона била је новитет у Напуљу.
Посебно су обожавали мој пош-акцент.
А Алесандро је то користио.
Његов отац је живео зајебавајући друге људе, па је и он просто следио 'породични посао'...
... носећи своје психозе са собом.
- Добро ти иде. - Треба ми пауза.
Крећи!
Изгледаш уморно...
... старо.
- Шта хоћеш ти, Алесандро? - Ах, Клаудиа, Клаудиа, Клаудиа...
Била си странац све ове године. Нема писама, нема позива... ништа.
Донео сам ти срећу... направио ти новац.
Били смо добар тим, заслужио сам бар позив?
Знаш још увек не разумем, шта сам ја то уопште, у теби видео.
Знам да се туцам!
Па, шта хоћеш!
Франко ти шаље поздраве. Наше две породице сада раде заједно. Имамо нешто за тебе.
- Не радим те послове више. - Летиш за Италију, састаћеш се са Франком. Он ће те информисати.
- Зашто ја? - Треба нам жена, којој можемо веровати.
А Франко је увек говорио добро о теби, мада никада нисам схватио, зашто!
Имам ли избора?
Твој лет је сутра у 6 сати. Када стигнеш ауто те чека, и вози те код Франка.
Возачу, заустави ауто!
Кад се вратиш у Лондон, морамо изаћи једну ноћ на вечеру. Намеравам бити у Лондону, дуго.
Крећи!
Један од мојих муштерија био је и Франко Јано...
... који је, како сазнајем касије, старији утеривач за породицу Кантелини.
Свиђао ми се Франко...
... третитао ме је са поштовањем.
Франко је хтео да ми обезбеди властити стан.
Али када сам рекла Алесандру, полудео је. Рекао је да ће ме уништити, ако пробам да одем.
Од тада је постао посесиван и агресиван...
... осећао је да ме поседује.
А да ствар буде гора, постојала је 'зла крв' између Алесандрове породице и људи Франка.
А онда се појавио опортунизам. Током једне моје посете Франковој виклендици...
... питао ме је да ли би да зарадим еxтра лову са стране.
Осећао је да би била добра за то.
Тако сам и почела.
Записала сам овде...
"15. октобар, мој први задатак."
"Тест да се види да ли то могу... да ли имам живце за то."
"Одвезла сам се са два Франкова човека."
"Стали смо у некој споредној улици Напуља, и дат ми је пиштољ."
"И тражио је да пуцам у неког човека који је ишао улицом."
"У потпуног странца".
Знате, било је чак и у новинама.
Изгледа да је био угледан учитељ.
Прва особа коју сам убила за новац...
... била је "улазница" за Франка.
"18. новембер, посета гдина-Б..." никад му нисам сазнала име. "... у хотелу Неро, соба 16"
"Упуцала сам гдина-Б у главу, док је свршавао,
"... користећи мали пиштољл Берета, који су ми Франкови момци дали."
Завршила сам речима: "Длакав човек... мала кита... кратак живот."
Чак сам га и сликала.
За то ми је плаћено 10 милиона лира, плус још неких бонуса и повластица.
Срећом нисам морала да уклањам тело. Франкови момци су то урадили.
Али део мог тренинга је био да знам и то да урадим.
Користила сам мртву свињу за вежбу, секла тело на пола, па на комаде...
... паковала у кесе, да би се лакше отресила.
Тако сам стекла самопоуздање да се супроставим Алесандру.
Када сам рекла да одлазим, побеснео је.
Ударио ме је неколико пута...
... у намери да ми унакази лице.
Следећег јутра сам ионако отишла. Нисам оставила поруку.
Истину говорећи да је знао да сам трудна, натерао би ме да абортирам, као и два пута пре.
Истина је, да нисам знала да ли је он отац.
Тада сам се вратила у Лондон.
ОСТРВО ИСЧИА, НАПИ, ИТАЛИЈА
Цлаудиа
- Францо... - Лепо те је видети. Свиђа ли ти се шта смо овде направили?
Било је тешко, али се на крају исплатило.
Имамо проблем... и мислим да нам ти можеш помоћи.
Проблем је осетљив, па ти говорим строго у поверењу.
Тај проблем се мора пажљиво решити...
... и смо размишљали о теби. Платиће се веома добро.
Објаснила сам Алесандру. Пензионисана сам од мог ранијег живота.
- Да, имаш кћерку. Колико је стара? - 7 година. - То су лепе године.
Расту, али још увек невинашца.
- Имаш ли мушкарца? - Не... ништа на дуже стазе. - То је штета...
- Још увек си атрактивна жена. - Шта желиш да урадим?
Алесандро ти је можда рекао, да наше породице сада раде заједно.
То нас је учинило успешним у послу.
Али, постоји проблем са Алесандром.
То је нешто... да, то је нешто у његовом карактеру.
Одувек је то имао, али сада измиче контроли...
... а он је 'повезан' што проблем чини много осетљивијим.
Постаје озбиљна претња за наш бизнис, и то се не може наставити.
Желимо то се уради дискретно, ван земље... Зато је и послат у Лондон.
Ако прихватим, какве ће бити последице, посебно од његове породице?
Постараћу се за то касније. Нико не мора да зна да си умешана.
Све ће бити третирано као унутрашња ствар...
... унутар породице, строго пословно.
И неће бити обавеза у будућности, оставићете ме на миру?
Одради посао ваљано и бићеш остављена на миру.
- А када хоћете да се уради? - Јавићемо ти, место и време.
- Мораш ми рећи како и где да ти се исплати. - Немам избора у овоме, зар не Франко?
Ђани ће те вратити на аеродром.
Позови ме када биде готово.
- Како је у лталији? - Дивно...
Хвала ти што си пазила Зое. Она те стварно воли.
- Било је само једну ноћ. - Ипак, хвала ти.
Донела сам ти нешто из лталије.
Предивно је.
Да ли би волела да останеш у школи целу недељу, а онда дођеш кући за викенд?
- У којој школи? - У новој. - Хоћу ли имати своју собу?
- Да. Делићеш је са осталим девојчицама. - Хоћеш да ме се отарасиш?
Наравно да нећу! Што тако мислиш?
- Обећаваш да није зато да ме се ослободиш? - Наравно. Најважнија си ми од свега на свету.
Само желим најбоље за тебе. Не морамо да одлучимо одмах.
- Урадићемо то заједно, као што увек и радимо. - Да.
"А колоро ке ано, пиу сара дато."
"Они који имају, имаће још више".
Алесандрове последње речи, пре него сам отишла из лталију, пре седам година.
Одувек сам знала да постоји цена, коју морам платити за моју прошлост.
Одувек сам знала да ће се Алесандро вратити да ме лови.
Одувек сам знала, да је он отац мога детета.
А та помисао... следила ме је.
Сали... Упадај, одвешћу те кући. Причаћемо успут.
- Чекала сам пола сата, и ниси се појавио. - Сали...
- Франко... Шта је хтео од тебе? - Ви радите заједно. Ззашто мене питаш?
Питао сам те нешто!
Хтео је да се мало дружи.
Летела си само због јебачине? Он може да приушти било коју курву у лталији...
... и не мисли да сам будала, јер ћу ти унаказити лице! - Шта који курац хоћеш?
- Хоће да ме види мртвог... и ставља ме на уговор. - Што то мени говориш?
- Зато јеро мислим да си ти ангажована. - Још увек си жив, зар не?
Не мислим да разумеш... Могу да те убијем... разјебем. Разумеш, за пример!
Хајде, хајде... смрдљива курво... хајде, хајде, покажи ми како то радиш!
Гледај куда јебено возиш !!
Заустави кола... Заустави јебена кола!!
Знам где живиш, а знам где радиш.
Посматраћу те сваког трена! Излази! 'Ајде, 'ајде, напоље... напоље из јебеног аута!
Одјеби... Шта чекаш? Губи се... Узми ово...
Излази...!!! Јеби се...
Крећи.
Овај човек је издајник моје породице! То ти је следећи посао!
- Желиш ли Франка мртвог, уради сам! - Ти... не подцењуј ме...
- Наређујем ти, не молим! Разумеш? - А ја ти кажем...
Јеби се!
Знаш... увек сам волео када говориш прљавштине.
Правиш од мене гмизавца.
Како кажу у мојој породици... "Ако видиш превише, нећеш више гледати."
Не чини грешку, бирајући погрешну страну.
"Када ме сатерају у ћошак, то ми помаже да одлучим, у шта верујем и ко сам."
"Увек сам се трудила да видим шта је иза и каква је будућност."
"Уговор декларише шта је се сме, и даље се не иде. То су ограничења."
"Иза је мрачна зона, опасност, деструкција, смрт."
"Али ја тежим да видим иза... шта је и ко су."
"Сваким метком изгубиш мали део невиности и веровања, да постоје друге ствари."
"Свет се своди на то. Обично сам то лимитирала, да не би видела претњу..."
"... али сада сам то урадила, да преживим."
Ово сам написала у ноћи кад сам убила Алесандра...
... првог човека кога сам волела.
Он је унутра, чека те.
Имамо проблем.
А какав је проблем, Францо?
- Тебе. - Урадила сам шта си тражио од мене. Мртав је.
Тражио сам да то урадиш дискретно, не на јебеној улици!
Нисам имала избора., Ззнао је да си тражио да га убијем.
- Јел' ми то попујеш? - Како је могао да зна? Почео је да луди!
Свакако није дошло од мене. А и како ти рекох, наше породице сада раде заједно.
- Што значи? - Што значи да сам прагматичан. Човек који штити своје пословне интересе .
Јел' ме то остављаш на цедилу, Франк?
Урадићу шта могу да те заштитим. Саветујем... да се притајиш. Иди негде на пар недеља.
То је твој новац. Чућемо се.
"Једна страна мене осећа да је то погрешно... погрешан човек, психотични секс, убиство...
Мој проблем је као и наркомана. Убијем некога, мислим да сам уфиксана, а нисам уфикана.
... није се ни десило. И онда се осећам угроженом.
У основи то је проблем параноје. Сваким тренутком сам све ближа лудилу.
Знала сам, после сусрета са Франком, да сам постала ранљива...
... и одједном ме је ухватила паника, и размишљања почеше да ме гуше...
... и знала сам да постоји цена коју ћу платити.
Сам беше први знак тога.
Када сам се вратила из лталије, послушала сам Франков савет.
Узела сам Зое и отишла на пар дана у мали градић на јужној обали.
Ту сам се први пут срела, очи у очи са Самом. Био је у џипу, читао новине...
... покушавајући да буде неупадљив.
А када смо се вратиле у Лондон, приметила сам Сама поново, како прати мене и Зое.
Е, јебем му...
Помери се милиметар и разјебаћу ти главу!
Не волим да ме шпијунирају. Ко си, јебени, ти?
- Ја сам твој анђео чувар. - Не прави се паметњаковић.
- Хоћеш ли да повучеш тај окидач или не? - Не мрдај ни јебени милиметар!
Схватићу то као: не. Има ли шансе да ти докажем?
- Знаш, не бих са стране главе, радије бих да се суочим са мојим убицом. - Јеби се!
- Сада, мрднеш ли и милиметар, разнећу ти јебену! Губи се. - Шта ако одбијем?
Онда ћу рећи људима за које радим да си хтела да их пријавиш, ти мало незахвално говно.
Сада се губи!
- Од овога живим. - Такође, и ја.
Да, али како ми се чини, ја сам мало бољи, зар не?
Губи се.
Шта? Лепо...
Задржаћу га као надокнаду за прозор.
А сад, одјеби!
Не иди на те игрице, сво време. Коштају богатство.
- Требало би да идеш на бесплатне сајтове. - Од када су сајтови бесплатни?
- А имаш и домаћи да урадиш. - То је и разлог што сам на нету.
- Зар није то четовање? - Сви то раде. - Па, то не одобравам. Хајде, супа је спремна.
- Имаш још слика, мама. - Како то мислиш?
Не желим да ми отвараш приватну пошту. Приватно, значи приватно! Иди ,вечерај.
Следећег дана, после те прве конфронтације са Самом...
.. послао ми је поруку да хоће да се нађемо код реке, у близини мог стана.
Зашто сам отишла, не знам. Професионална радозналост?
Како год...
- Ниси имао ништа боље да радиш, но да ме пратиш унаоколо? - Плаћен сам добро.
- Па, ко те плаћа? - Не знам... Није ме брига.
- Значи, шпијунираш мене имоју кћер, а не знаш за кога радишр? - Пазим на тебе...
... не шпијунирам. - Мени личи на шпијунирање.
Подносим рапорт свако вече снимљеном поруком.
Покупим своју лову на тачки преузимања, и не постављам питања.
- Тешко да ћу ти поверовати. - Да, па... веруј шта хоћеш.
Да те питам нешто...
- Да смо ја и моја кћерка у опасности, шта би урадио? - Ништа.
- Нисам више на платном списку. - То је добро знати.
Ево...
- Можда ти ово затреба. - Је ли то упозорење?
Да.
- Имаш ли фото-апарат? - Не код себе. Што? Хоћеш снимак самном, за успомену?
Не, само питам.
Прошло је пар недељаи и ствари су почеле да се враћају у неку врсту нормале.
- Хајде, каснимо! - ОК. Стижем...
Ништа нисам чула од Франка, што сам схватила као добар знак...
... а Сам више није шпијунирао. - ОК, лепо се проведи. - Ћао мама.
Видимо се касније!
Хеј!
Јеси ли у реду?
- Како ти је кћерка? - ОК. Сада је у школи. - 'Кул'... А ти?
Добро... Добри дани, лоши дани...
Види, хоћеш да попијемо кафу или нешто?
Још ми дугујеш за прозор, сећаш се?
ОК.
- Па... какав је посао шпијуна? - Тих.
Јеси ли скршила још неки ауто, скоро?
Реци ми... јесам ли те видела из таксија кад смо кћерка и ја ишли у школу?
- 'Натигал Лин'... - А... - Да. Живим тамо. - Да ли?
- Зашто? Је ли то проклети кварт? - Не, само сам се питала.
Помислила сам да си ти. Само хоћу да се уверим, да не измишљам.
- Ласка ми што мислиш на мене. - Више забринута да си наставио са њушкањем.
- Види, већ сам ти рекао: нисам њушкао. - Ох заборавих. Није ти битно ко и када.
- У реду, морам да идем. - Види, желиш ли да некад увече изађеш на вечеру или нешто?
- Заказујеш ми то састанак? - Да. Што? Има Закон против тога? - Не.
- Ако имаш вољу да потрошиш време. - А како да те нађем?
Наћићеш ме под 'љубавник' на "Жутим странама".
Да, ценим твоје мишљење.
- Узгред, ја сам Стефани, али сам сигурна да то знаш. - Сам.
- Сам, јеси ли ми слао е-маилове или слике? - Зашто бих?
Да, тачно... зашто би.
Ћао...
Чекај, хоћу прво да знам како си.
Нисам дошла на новински интервју.
Ништа нисам чула 2 седмице о теби, а ти желиш само јебачину!
- Мислила сам, то радимо? - Ниси била на послу, нико није знао где си... Стеф, бринула сам.
- Па, шта желиш да знаш? - Оно што сваки пријатељ жели да зна? Јеси ли ОК? Где си била?
Хоћеш да јебемо... или треба да идем?
Јели то све што желиш од мене?
Тренутно, да.
- Хоћеш мало да попушиш? - Ја не пушим. Не упражњавам такав секс.
Имаш неко вино?
Хеј...
Жао ми је.
- Шта још има добро код Сама? - О Боже... влажна маца!
Сањам пиће.
Од вечерас...
Учим како физички бол, утиче на друго људско биће.
Хватам себе, да сам такође у стању мученика, кога мучим.
То је као територија.
Видим своје жртве како се гасе, и како им смрт почиње на лицу.
За неке знам да почињу са физичком болом.
Неизбежно, моје време је истекло.
Моја казна ме стиже.
Али, бол... та ноћ патње, беше када ми одведше Зое.
Тај изглед њеног лица...
... а ја сам била потпуно беспомоћна...
... неспособна је спасим...
Жалим више него за било чим, што нисам могла да учиним ништа...
... и да је поштедим. Знам да сам била одговорна.
Ниједна мајка није спремна...
... да јој се деси нешто овако.
Али, ако се деси...
... када се то деси... узима нам све што је вредно.
Уноси потпуну збрку...
Наши животи се гасе...
... али остајемо да живимо у најтежим мукама.
Сисај га !!
ОК... Да наставимо?
Када будеш спремна...
"Омерта... тотално потчињавање, слепо слеђење наредби, закон ћутања..."
"Главни издају команде, и њихова реч се не доводи у питање."
"Омерта... једном дата, је светиња."
Видим да ти доводе све млађе, Франко. Тамо нема никога.
Сви су отишли. Ђовани... Пиетро...
Урадила сам то брзо... баш како си ме научио. Сада смо остали само ти... и ја.
- Шта хоћеш од мене? - Хоћу да замислиш 7-огодишњу девојчицу...
... узету у залог и склоњену у сред ноћи. Од мајке отету.
- Не знам о чему причаш. - Онда је то на велику жалост...
... јер сам онда сам дошла за џабе.
- Само да позовем... - Линија је пресечена!
... а ја имам и твој мобилни.
То је баш неопрезно, Францо. Мора да има доста корисних контаката у њему.
- Дај да позовем, или немаш ништа. - Презиме и име, Франко.
Јеби се!
То су били локалци...
... урађено ван Лондона...
- Немам ништа са тиме. - Ко у Лондону?
Тамо је много рупа од метака... А ко ме је научио, Франко?
Дон, свих Донова, а сад је залеђен пред кучком. То ће се свидети породици!
Читаћу ти имена. За свако које порекнеш, добијаш метак.
- Аконе... Амброси... - Даниел!
Даниел...
... говори са Даниелом. - Ко је Даниел?
Јеби се курво...
Је ли и Даниел овде?
Ево, нашла сам... Даниел!
- Јеби се... - Реци ми... Ко је Даниел?
Хоћу имена, Франко, и имам целу ноћ...
... све док и последња кап твоје болесне крви, не истекне!
- ХОЋУ ИМЕНА !! - Само... уради то!
Потенциано... Ко је Потенциано?
Брамбила...
... Брацо...
За ове људе, освета је апсулутна. Нема милости за те људе.
Стварност је да моје кћери нема. Нема за увек.
Новац... полиција... ништа је не може вратити.
Они хоће да патим... у најгорим мукама.
И знају да немам где да одем.
Шта је са именима?
"Брамбила, Фиорело, Гатенте, Ђаколоне..."
... Манфреди, Брацо, Тариконе, Треска, Витале...
... то су имена којима сам послала слику Франковог леша
... са речју 'Омерта' написану његовом крвљу на зиду леша.
Ко зна, можда сам потписала своју смртну пресуду.
Здраво Мајки. Уобичајено. Хвала друже.
- Ево... - Хвала другар. - Живео.
- Знате како кажу, то су... уобичајена места... - Никада не узвраћаш позив.
О.. да... позваћу касније... ОК? Да.
- Ћао... - Остављао сам ти поруке, слао е-маилове. - Да, извини.
Треба ми да будем сама.
- Добро си? - Да. ОК.
Хоћеш пиће?
Да... чашу црвеног.
- Види, немој да одеш, морам до тоалета. - Наравно.
Хало?
Хало... Хало?
Јебене битанге!
- Јели све у реду? - Ах... Да...
- Види, ако немаш против, да одложимо ово... Нешто је искрсло. - Наравно.
Кад будеш био слободан, хтела бих да ти нешто покажем.
- Ох јел'? Шта то? - То је изненађење. Позваћу те.
- ОК. Заборавих да питам: Како ти је кћер? - Она је у школи. - Ох. 'кул.'
Да.
- Бићемо у контакту. - ОК... И прегледај поруке, хоћеш ли?
ОК.
- Ко хоће да ме види? - Тамо је иза. - Исусе...
- Хеј... - Жао ми је што сам те извукла. - Је ли све ОК? Нисмо се чуле одавно.
- Види, треба ми велика услуга. - Наравно.
Морам да одем... да одем на неко време, а ти мораш нешто да урадиш за мене кад одем.
- Сигурна си да је све ОК? - Да-да-да-да... - Шта је то?
Не могу ти сада рећи.
Објаснћу ти све касније.
Да, ја сам... Како да уђем унутра?
Видећеш са десне стране врата.
- Само настави право... и онда задња врата. - Ох, да, ОК. Мислим да их видим.
Какво је ово место?
Ово је складишни депо.
Био је празан годинама. Узела сам га за канцеларију. Шта мислиш?
Ах, да... Па, интересантно је.
- Хоћеш кафу? - Наравно.
Желим да ти нешто покажем.
Знаш ко је ово?
Не.
Да, у праву си. Тешко је видети ишта сем оволике крви.
Ово је исти човек пре него је убијен. Препознајеш ли га сада?
Не. Да ли бих требао?
Он је дефинитивно тебе знао. Имао је твој број у телефону.
Много имена... већином 'елита' Напуљског олоша. И пар страних имена...
... као 'Даниел'. - Дај... сад си ме збунила.
Наравно, био је неопрезан...
... што је сва та имена, држао у телефону.
Заборавио је да може пасти у погрешне руке.
И наравно, копирала сам сва та имена на овај нови телефон. Заправо, неколико телефона.
- Зајебаваш се са мном? - Реци ти мени?
Ако позовем број са листе, под 'Даниел'... шта мислиш ко ће се јавити?
Шта је ово јебем ти?
- Ти знаш мој број. - Не. Број који си ми дао... је овај.
Два различита броја, два различита телефона.
- Дај, то је срање... Не треба ми ово. - Каква је сарадња између тебе и Франка?
Унајми ме је да чувам тебе, и твоју јебену кћер.
Остављали су поруке... гласовну поруке на телефону.
Никад нисам јебено причао са њима. Само сам радио посао и био плаћен.
- Што онда 2 различита броја и 2 броја? - Јер држим одвојено посао и задовољство.
Јеби се!
Рачунала сам да ћеш се вратити.
Социолози кажу, људи као ти и ја, ураде јер осете сажаљење.
Осећаш ли сажаљење?
Да ли си осетио сажаљење кад си ми убио кћер?
Седам година стару.
Зар ти се није чинила млађом но што јесте?
Колико су ти платили, Даниел?
Требао си урадити посао до краја... убити ме истог тог трена. Али, нису то хтели, зар не?
Хтели су да патим.
Хајде. Шта те спречава?
Брз метак у моју главу и пакао од живота ми је завршен.
Или можда желиш да ти прво платим?
Желиш кафу?
Или си, можда забринут, са ким сам још причала?
Напуљски бројеви чине те нервозним.
Посао који си упрскао пред њиховим фацама, и умешао 7-огодишњу девојчицу у то...
... није добро прошао код 'породице' ... и њихових јебених војника.
Не. Са њима се не зајебаваш.
Они ће те наћи.
Онда ће ти задати бол... и биће полако и сурово.
Знам... јер сам их видела на делу.
Пронаћи ће те... и све твоје момке...
... а онда ће задати бол...
... и нећеш имати шансу.
Од тога нема бегства.
Па...
Ово је од мене...
... а ово је од Зое!
Задње што сам написала, је било у петак, 25. маја 2007.
"Иронично, зар не? Провела сам године убијајући друге људе..."
"... и кад је дошао ред да се убијем, једноставно нисам могла."
"Стварно ми треба неко, да уради то за мене."
"Сара, не знам како да почнем ово."
"Никад нисам била добра у писању писама. Зое и ја морамо да нестанемо."
"Нећемо се више видети и то ме растужује. И Зое, такође."
"Желимо да ти оставимо нешто, да те сећа на нас."
"То је нешто у шта сам се заљубила, и са љубављу то и купила..."
"... осећајући да то може бити место за 'бег' од света... моје мало гнездо."
"Зове се 'Колиба крушке'. Мислим да ће ти се свидети."
"Потписала сам папире, тако да је сада твоје."
"Ако не будеш могла да плаћаш одржавање таквог места..."
"... разумећу ако одлучиш да га продаш, и искористиш новац за нешто друго."
"Заувек твој пријатељ. Воли те Стеф."
За те људе освета је апсолутна. Стварност је да моје кћери нема. Нема, за увек.
- Да ли је се потписала то? - Да. Она ми је и тражила да то снимим. - Зашто, теби?
Знамо се одавно - Ишли смо у школу заједно.
Само хоће да се зна њена прича.
- Колико си материјала снимио? - Две 40-минутне траке.
Направи копије, и ја ћу их учинити легалним. У међувремену не испуштај траке из вида.
Оне су златна прашина.
- Одлично урађено, Бил. Бићемо у контакту. - Хвала другар. Видимо се.
"Омерта, тотално потчињавање и послушност..."
"... слепо праћење наредби, закон ћутања..."
"... главни, који издарје наредбу, и у чију се реч не симња."
"Омерта, једном дата, важи до смрти."
"Написала сам на фотографији Франковог леша..."
Оставите ме.
Чак си и промашила овим.
Можда је Бог хтео да те поштеди.
Прво правило убице... никада не раћунај само на један метак.
Моји момци су те учили да пуцаш два пута.
А шта да се очекује, ако ти је учитељ другоразредни губитник као Франко Јано.
Где ми је кћерка?
Ах, заборавио сам...
Прочитао сам баш све, о твом животу.
Чак си и филм снимила... Дирљиво!
Где ми је кћерка?
Увек си ме молила, када сам ти требао.
- Где ми је кћерка? Где си је одвео? - Требало је да питаш Франка.
Ах да, ти си га убила... Можеш питати мог оца, но за њега си Сатана, која му је средила сина.
За њега би било боље да си ме убила. Било би часније...
Уместо, што си га оставила са беспомоћном наказом, са чим не може да се помири. Зато...
... породица ме се одрекла, све су ми одузели, осрамотили ме, напустили.
И видиш, Клаудиа, обоје смо проклети да патимо горе, него да смо мртви.
Иронично, зар не? Мој отац је могао да убије своје прво, и једино унуче.
Микаеле...
Унутра су два метка...
... и овог пута немој да погрешиш.
Не.
Клаудиа... закон моје породице захтева апсолутну освету...
... и није прошао ни дан од када си покушала да ме убијеш, а да нисам уживао у твојој патњи.
Али, шта год мислила о мени...
... али ми васпитање не да, и никада, никада не бих, убио дете.
Хтео сам то да знаш.
Да ли си то чекао све до сада, да покажеш мало човечности?
Ко то зна? Можда сам зато парализован и остављен као пас.
Склоњен од спољњег света, са пар оданих слугу које је мој отац одредио за то.
Мало сам смекшао. Али оно што знам је...
... да нико од нас двоје више нема место на овом свету. Запамти то. А, ја...
... изгубио сам сво самопоштовање и сваки разлог да живим. Зато, оно што си и почела.
Убиј ме...
Убиј ме... Уради то за мене.
Шта чекаш? Пуцај...
Пуцај у мене... Пуцај !!
Ја то више не радим.
Сада идем дугу шетњу. Можеш ме убити ако желиш.
Драго ми је да ниси ти тај који ми је узео дете.
Не-не-не... пустите је... пустите је.
Микеле, хајде... идемо.
Једино објављено о убиству Стефани Комак био кратак чланак у 'Сусекс' новинама...
... и кратко помињање на регионалној телевизији.
Локално веће организовало је кремацију. Нико није приссуствовао.
Никада није пронађена њена кћер, Зое.
----- К Р А Ј ----- (Превод: ПОПеску)